<p class="left-border"><span><span><span><span><span>A katolikus egyház november 2-án emlékezik meg az elhunytakról, különösen a tisztulás állapotában lévő szenvedő lelkekről. Az Egyház a testi feltámadás és az örök élet hitével, valamint az ebből fakadó reménnyel éli meg a halottak tiszteletének ősi cselekedetét, melynek minden nép a maga hagyományai szerint tesz eleget. </span></span></span></span></span></p>

<p><span><span><span><span><span>Szent Odilo clunyi apát kezdeményezte, hogy <em>miután Mindenszentek ünnepén az Egyház megemlékezik a mennyország szentjeiről, másnap az összes megholtról is emlékezzünk meg</em>. 998-ban vált szokássá az ünnep, majd a 11. században a clunyi bencések hatására széles körben elterjedt. Az Egyház az ünnepen bizalommal kéri a Mindenhatót: <em>„add kegyelmedet elhunyt gyermekeidnek, hogy a földi élet halandóságát legyőzve örökre szemlélhessenek téged, aki alkottad és megváltottad őket”</em>.<br />
<br />
<em>„Bizony, mondom nektek: Aki hallgat az én tanításomra, és hisz abban, aki engem küldött, annak örök élete van, és nem sújtja őt az ítélet, mert már átment a halálból az életbe.”</em> (Jn 5,24). Imáinkat járja át az Élő Istenbe vetett hit, a bizonyosság az Ő szeretetében, ami nem múlik el soha és végig kísér minket életünkön és halálunkon keresztül egészen a feltámadásig.</span></span></span></span></span></p>

<p><span><span><span><span><span>„<em>Krisztus nem akart a haláltól menekülni, és minket sem tudott volna semmi mással jobban megmenteni, mint éppen a halálával. Így tehát az ő halála mindenki élete lett.</em>” Szent Ambrus püspök – testvére haláláról elmélkedve – e szavakkal foglalja össze a kereszténység legfőbb tanítását a halálról és a feltámadásról.</span></span></span></span></span></p>

<p><span><span><span><span><span>Magyarországon a halottak napja fokozatosan vált a katolikus egyház ünnepnapjából – általános, felekezetektől független – megemlékezéssé. A november 2-át megelőző hetekben a hozzátartozók rendbe teszik a sírokat, virágokkal díszítik fel elhunyt szeretteik nyughelyét. Az ismeretlen földben nyugvók, például háborúban elesettek emlékére a temetőkereszt vagy más közösségi temetőjel körül gyújtanak gyertyát. A régi időkben egyes tájakon máglyát gyújtottak, miközben szünet nélkül harangoztak. Elterjedt szokás volt, hogy halottak napja estéjén az otthonokban annyi szál gyertya égett, ahány halottja volt a családnak. Egyesek úgy vélték, hogy <em>a lángnál megmelegedhetnek a fázó lelkek, míg mások szerint a fény visszavezeti a kiszabadult lelkeket nyughelyükre</em>.</span></span></span></span></span></p>

<p><span><span><span><span><span>Talán sokan nem is tudják, hogy volt olyan korszak, amikor hazánkban ezen a napon kiemelt figyelmet fordítottak a szegényekre és koldusokra. Ételt, alamizsnát osztottak nekik, „<em>ezzel is segítve a holt lelkek üdvösségének elérését</em>”.</span></span></span></span></span></p>

<p class="text-align-center"><span><span><span><em><span><span>Juhász Gyula: Temető (részlet)</span></span></em></span></span></span></p>

<p class="text-align-center"><em><span><span><span>A hervadás bús pompájában áll most<br />
A temető. Ó, mennyi szín, derű,<br />
Fehér és lila őszi rózsatenger,<br />
Mely hullámzik az enyészet szelére.</span></span></span></em></p>

<p><span><span><span><span><span>(<em>forrás: katolikus.hu; magyarkincsek.hu</em>)</span></span></span></span></span></p>
